Uralii...
Pădurile virgine acoperă
cei mai vechi munți din Rusia.
Ca niște santinele de piatră apără un sanctuar aspru.
Aici, sălbăticiunile luptă să supraviețuiască.
Uriașa sălbăticie stă mărturie unor povești deosebite de viață...
...și moarte.
Să intrăm în pădurile secrete ale Rusiei,
Uralii.
6 REGIUNI DIFERITE
11 FUSURI ORARE
3 ANI DE FILMARE
RUSIA SĂLBATICĂ URALII
Sălbăticia Rusiei e uriașă și neîmblânzită.
Puțini au călătorit în zonele ei îndepărtate.
Acum, "Rusia Sălbatică" a primit acces exclusiv...
dezvăluind munții acoperiți cu zăpadă,
vulcanii care fumegă,
tundra nesfârșită
și pădurile uriașe.
E o sălbăticie cum nu se mai găsește pe Pământ.
Suprafața de 6,5 milioane kmp a Rusiei,
include o zonă aspră
dominată de un lanț muntos lung de 2.400 km,
Uralii.
Munții Urali s-au format
acum 250 milioane de ani.
În timp, vântul și apa i-au erodat,
transformându-i într-un lanț mai puțin înalt,
acoperit de păduri străvechi.
E un loc de refugiu ideal pentru exilați,
animale care au fugit din calea civilizației.
Unii copaci au vârsta de câteva sute de ani.
Sunt martorii luptei
a două creaturi rare din această regiune.
Una e desmanul rusesc,
care nu trăiește decât aici.
E un mamifer iubitor de apă, foarte secretos
și filmarea acestei creaturi rare în sălbăticie
e un lucru uimitor.
Cu un nas ca al unui arici
și labe ca de ornitorinc,
această creatură ciudată
e înrudită cu cârtița.
La fel ca o cârtiță, e aproape orb.
Nu se bazează pe vedere ci pe pipăit,
folosindu-și mustățile lungi și părul sensibil de pe corp
să-și găsească drumul.
Se simte la fel de bine pe uscat cât și în apă.
Poate sta sub apă
până la cinci minute fără să respire.
Vânat pentru blana sa bogată,
desmanul aproape a dispărut în sălbăticie,
la începutul anilor 1900.
Azi, mai sunt 27.000 de exemplare rămase pe planetă,
toate în Urali.
Din păcate,
numărul lor continuă să scadă.
Departe în nord, pădurile ascund alt mamifer,
dar acesta e aproape de dispariție.
La fel ca desmanul,
nurca europeană a fost vânată intens pentru blană
și aproape a dispărut.
Astăzi, sunt mai puțin de 5.000 de nurci europene în lume,
fiind una din speciile rusești foarte periclitate.
Această femelă e pe cale să crească populația de nurci,
chiar dacă foarte puțin.
Mai întâi își pregătește vizuina.
În timp ce afară e furtună...
camerele noastre filmează nașterea.
Sunt imagini foarte rare.
Primul nou-născut
apare în imagine.
Mama și puiul sunt încă legați prin cordonul ombilical.
După ce-l linge și-l curăță,
rupe cordonul cu dinții.
E o victorie pentru mamă și specia ei.
Urmează să se nască și alți pui.
Afară, vremea s-a liniștit.
Un pui de bufniță, ud leoarcă, se aranjează
după evenimentele care au avut loc mai înainte.
E o scenă liniștită.
Mama istovită se relaxează, în sfârșit,
înconjurată de nou-născuții care viermuieesc.
Zgomotul făcut de o veveriță o alarmează.
Când se strecoară afară,
dezvăluie cinci pui sănătoși,
fiecare în greutate de jumătate de uncie.
În timp ce puii prețioși
dau speranță viitorului speciei ei,
alte creaturi duc o luptă ceva mai banală.
E începutul primăverii,
dar încă mai e zăpadă
și hrana e puțină.
Cerbul eurasiatic,
numit în America elan,
e cel mai mare din familia căprioarelor.
Femelele pot cântări până la 300 kg,
iar masculii până la 800 kg.
Aceste femele sunt înfometate și spiritele se încing ușor.
Ca niște boxeri uriași,
femelele se luptă lovindu-se cu copitele din față.
Vremea rece sporește pofta de mâncare.
Consumă zilnic 20 kg de vegetație.
În căutarea fără sfârșit a hranei,
se întâlnesc vrând nevrând cu inamicii lor.
Abia ieșit din hibernare,
un urs brun e la vânătoare.
Deși e puțin amețit,
acest prădător de vârf poate prinde și omorî un elan.
Însă zăpada e neașteptat de adâncă
și pașii lui greoi alarmează elanii.
E un început cu stângul
după șase luni de înfometare.
Până când zăpada se topește,
va fi doar vegetarian.
Pădurile dese din Urali
fac loc încet-încet primăverii.
Acoperă peste 60.000 kmp,
de sălbăticie virgină.
Primăvara e sezonul împerecherii,
chiar dacă mai e zăpadă pe pământ.
Această iernucă neagră își caută perechea.
Masculii curtează femelele folosind un sunet specific, ca o bolboroseală.
Se numește "tocănit".
Cântecul lui de iubire atrage atenția nepoftiților.
Un jder înfometat.
Prezența prădătorului rupe vraja.
Își vor continua curtarea într-un loc mai sigur.
Jderii, cei mai mari din familia nevăstuicii,
călătoresc și 60 km pe zi
în căutarea hranei.
Acesta însă, se curăță mai întâi
rostogolindu-se pe pământ.
Pe măsură ce zăpada se topește,
pârâurile își croiesc drum prin pădure...
și alimentează sute de râuri,
pe toată lungimea Uralilor.
Pentru elanul eurasian,
dezghețul binevenit aduce și pericole.
Migrația îi poartă
peste noi râuri învolburate, care curg cu viteză.
În apă, pot înota cu viteză.
Aproape 10 km pe oră
și pot călători până la 20 km.
Apele care cresc continuu
îneacă mulți din ei în fiecare an.
Doar cei puternici
vor ajunge în siguranță pe celălalt mal.
E primăvară în munții Urali din Rusia
și râurile cresc datorită zăpezii topite.
Un elan cântărește până la o tonă,
dar sunt înotători buni.
Totuși, în fiecare an,
unii elani nu reușesc.
Un pui, neexperimentat
intră în necaz.
E dus la vale,
departe de turmă.
Dacă obosește,
curenții reci îl vor trage în adânc.
De data asta,
are noroc.
Rapid, ajunge turma din urmă.
În timp ce elanii își continuă călătoria,
alții se încălzesc la soare, la temperaturile primăvăratice.
Soarele declanșează pasiunea
gândacilor roșii Vaca-Domnului.
Culoarea roșie e un avertisment pentru prădători.
Pot emite un miros urât în apărarea lor.
Se împerechează, spate în spate.
În fiecare an, e un maraton al reproducerii.
Masculii și femelele rămân uniți în timpul împerecherii,
uneori și șapte zile odată.
În alte părți ale pădurii,
primpăvara e vremea ospățului.
Acest lup a prins mirosul unui hoit de elan.
Dar nu e singurul înfometat.
În iererhia pădurii,
ursul e regele.
E obișnuit să obțină ce vrea.
Se îndreaptă direct spre un leș de elan
pe care l-a ascuns cu ceva timp în urmă.
Urșii bruni îngroapă adesea
rămășițele unei prăzi ucise, ca rezervă
și se întorc la ea după mai multe zile.
Dacă lupul vrea să profite și el de resturi,
trebuie să aibă răbdare.
Un urs adult poate mânca peste 45 kg de hrană pe zi.
Nu se grăbește să plece.
E un armistițiu deosebit...
...două imagini ale sălbăticiei ruse,
față în față.
În cele din urmă, lupul se lasă păgubaș.
Lasă ursul brun să se desfete,
să se bucure de victorie.
Primăvara totul pare mai ușor
pentru sălbăticiunile din munții Urali.
Ploile torențiale, dese, sunt urmate de zile însorite, blânde.
Ploile transformă câmpiile într-o mlaștină întinsă.
E teritoriul ursului.
Ursul brun era
unul din animalele cele mai răspândite de pe Pământ.
Acum specia e amenințată.
Rusia rămâne însă ultimul bastion al urșilor,
casa a mai mult de jumătate din populația mondială
de 120.000 exemplare.
Chiar și așa, mai sunt numai 4.000 de urși bruni
rămași în Urali.
Primăvara e sezonul de împerechere
și acest mascul se apropie precaut de femelă.
Femelele se împerechează cu masculii
doar la 3-5 ani odată,
așa că își aleg partenerul cu mare grijă.
După naștere,
nu se mai împerechează
până când puii ei nu sunt capabili să se descurce singuri.
Printr-o adaptare extraordinară,
după împerechere,
embrionul nu se implantează și nu crește, decât târziu,
la cinci luni de la împerechere.
Asta face ca ea să nască puii
în siguranța vizuinii unde va hiberna.
Jocul împerecherii e necontrolat
în interiorul umed al pădurii.
Broscoii de mlaștină, șterși,
se transformă, căpătând o culoare albastră ademenitoare
pentru a impresiona femelele...
...chiar dacă ele nu sunt mofturoase.
În focul pasiunii,
broscoii încearcă să se împerecheze cu orice pulsează a viață,
chiar și cu o broască râioasă.
Din fericire, majoritatea nu greșesc,
și ouăle împânzesc apa.
În altă parte a pădurii,
alți pui fac primii pași
în lumea plină de pericole a adulților.
Uralii formează o graniță naturală
între Europa și Asia.
Lanțul muntos acoperit de păduri
se întinde cât vezi cu ochii.
Acesta e locul
uneia din cele mai spectaculoase minuni naturale rusești.
Se numește Manpupuner.
Turnuri de calcar se înalță până la 80 m înălțime
pe dealurile din jur.
Legendele locale îi numesc
Cei Șapte Voinici...
E povestea unor frați transformați în piatră.
Când noaptea cade peste străvechii frați,
apare o bufniță de Ural
care pornește la vânătoare.
Aceste păduri fermecate
parcă aruncă un blestem peste broaștele nenorocoase.
Bufnițele de Ural preferă mamiferele mici.
Aceasta însă are doi pui de hrănit.
Nu-și permite să fie mofturoasă.
E o dimineață de primăvară luminoasă
și puii de bufniță sunt deja treji.
Au cam cinci săptămâni
și sunt nerăbdători să exploreze.
Nu pot încă zbura,
dar asta nu e o piedică.
Stăpânesc totuși căderea lentă...
...și țopăitul grațios.
La cățăratul în copaci însă, mai trebuie lucrat.
În timp ce puiul mai mic stă în siguranță în scorbură,
cel mai îndrăzneț caută un loc mai bun.
Cât timp puii se feresc de necazuri,
părinții nu-i bagă în seamă.
Primăvara, puii, mari sau mici,
colindă prin pădure împreună cu părinții.
Această ursoaică își ține puii lângă ea.
Îi îngrijește până la 2,5 ani
și stau cu ea până la trei ani.
Joaca ia sfârșit
când mama simte mirosul altui urs.
Nu-și asumă riscuri
și pleacă împreună cu puii.
Cu un mascul de 500 kg care își caută o parteneră,
îngrijorarea ei e justificată.
Masculii omoară puii
pentru ca mama să intre în călduri.
În apropiere, o altă ursoaică mai în vârstă
are trei pui după ea.
E numărul obișnuit de pui,
maximul fiind patru.
Se apropie alt urs.
Mama mai experimentată
ia poziție imediat.
E un mascul mai tânăr,
dar ursoaica are avantajul mărimii.
Puii pot să-și continue joaca.
E distractiv,
dar jocul e un mod important de a învăța metodele
de supraviețuire în sălbăticie.
Pericolele nu sunt niciodată prea departe.
Când ursoaica simte mirosul altui mascul în apropiere,
își îndeamnă puii să se cațere în copac.
În timp ce masculul marchează tufișurile,
ea și puii se strecoară neobservați și dispar în pădure.
Fără niciun avertisment,
vremea se schimbă brusc.
Vântul crește în putere,
bătând printre dealuri
cu viteza de peste 100 km/h.
Puii de bufniță sunt în pericol
în timp ce furtuna lovește cu violență.
În Urall rusești,
sosirea verii e primită cu bucurie de toată lumea.
Puii de bufniță au înfruntat prima lor furtună.
Sunt gata să-și poarte de grijă singuri,
deși nu e chiar așa.
Părinții încă le aduc hrană.
De data asta e vorba de un picior de iepure.
Sistemul digestiv al bufniței dizolvă carnea,
iar osul va fi regurgitat mai târziu.
Bufnițele sunt relaxate,
în timp ce furtunile de vară udă pădurile nordice.
Acestui urs nici nu-i pasă.
Blana încâlcită respinge apa,
și-l ține uscat.
O libelulă, una din multele specii de insecte
atrase de umezela pădurii
și bogăția de plante.
Aceste păduri străvechi, întinse,
sunt un paradis sigur pentru mulți.
Sub coronament și-a găsit refugiu
această femelă de elan și are motive.
Elanii se înmulțesc toamna
și după opt luni,
femelele nasc ascunse în pădure.
Iedul ei deja e sigur pe picioare.
Suge doi litri de lapte pe zi,
timp de cinci luni.
Doar când se apropie nașterea noului pui,
anul următor,
își va îndemna celălat pui să se descurce singur.
Deși elanii nu au incisivi centrali pe falca de sus,
sunt foarte îndemânatici în consumul de plante lemnoase
care reprezintă dieta lor de bază.
Vara,
elanii își suplimentează dieta lemnoasă
cu frunze verzi și lăstari.
Acest ied va sta cu mama lui până la patru ani.
E un timp suficient de lung,
comparativ cu cele 2-4 luni de care beneficiază puii de nurcă.
Mama nurcă abia s-a întors la vizuină
și e primită cu entuziasm.
La vârsta de cinci luni,
puii au deschis în sfârșit ochii.
În această stare de bucurie,
puiul mai mic iese afară din vizuină
într-o lume plină de pericole.
Mama se duce să-l salveze.
Dar nu va fi mereu pe aproape
să-și apere familia.
În afara vizuinii,
sălbăticia Uralilor e imensă.
Râurile gem de viață.
Cârtițele preferă să sape în noroi.
Sunt înotători robuști, dar lenți...
Cercetează abia o jumătate de kilometru pătrat pe oră.
Cu atâta bogăție de animale și pădurile ei străvechi
WWF a declarat Uralii
una din cele mai importante regiuni de conservare.
În nord, urșii bruni colindă prin iarba-bumbac,
o plantă care prosperă în ținutul mlăștinos de aici.
Împart teritoriul cu renii sălbatici de pădure
dar rareori reușesc să-i prindă.
Acești reni nu migrează pe distanțe lungi
așa cum fac rudele lor din nord.
În schimb, rămân în pădure tot anul.
Turmele de până la 20 de exemplare,
au destui ochi care să fie atenți
și chiar au nevoie de toți.
Urșii sunt o amenințare constantă.
Dar e primăvară
și sezonul de împerechere e în plin avânt.
De obicei, sezonul de împerechere e un moment agresiv,
dar acești urși sunt foarte drăgăstoși,
într-unul din puținele momente de tandrețe.
După ce ursul s-a împerecheat în mod repetat cu ursoaica,
o părăsește.
Dacă are noroc,
puii lui îi vor purta genele.
Odată plecat,
ursoaica se poate împerechea și cu alți urși.
În timp ce unii din locuitorii Uralilor se concentrează pe împerechere,
alții sunt obsedați de hrană.
Jderul poate că e mic,
dar are o reputație feroce.
Alungă lupiii de lângă pradă
și determină chiar și urșii să se dea deoparte.
La fel ca urșii, jderii își ascund hrana,
uneori pentru șase luni.
Acesta pare șocat să-și găsească hoitul de căprioară
expus și devorat.
Dar nu e totul pierdut.
Mai poate culege ceva din aceste rămășițe.
Fălcile jderului zdrobesc cu ușurință oasele.
Mănâncă aproape totul,
inclusiv coarnele, blana și chiar dinții.
Mai la vale, pe malul râului,
nurca vânează ceva proaspăt.
Vânează sub apă
broaște, melci,
pești și insecte.
Teritoriul ei se poate întinde
pe 15 km de-a lungul țărmului.
Dar nu se îndepărtează.
E prea periculos.
Deja a pierdut doi pui,
din cei cinci.
Dacă nu revine curând cu hrană,
cei trei urmași nu vor supraviețui.
Cu o mușcătură iscusită prinde o babușcă.
O pune deoparte și pleacă să mai vâneze.
Nu vede bine sub apă
și se bazează pe mirosul ascuțit să-și găsească prada.
Se întoarce cu mâna goală,
așa că revine la babușcă și pornește spre casă.
Pe uscat, blana ei nu reține apa.
Când va sosi la vizuină va fi deja uscată.
Un mic popas
și e gata să plece din nou la vânătoare.
De data asta, vânează pentru ea.
În adâncul pădurii,
cel mai mare prădător din zonă,
caută ceva dulce.
Vara încălzește
partea sudică a munților Urali.
Aici, râul Balaia,
trece prin rezervația Shulgan-Tash.
Are o suprafață de 87 kmp de pădure deasă,
o sălbăticie protejată.
Un habitat perfect pentru urși.
Urșii pot fi o amenințare serioasă.
În medie, pot cântări o jumătate de tonă
și pot ataca cu viteza de 48 km/h.
Acest urs însă e dornic să se scarpine. Nu-i e foame.
Vara temperaturile ajung la 60°C.
Mult prea cald pentru urși.
În adâncul rezervației sunt stupi făcuți de oameni,
pentru albinele Burzian, o specie rară și periclitată.
Sunt cam o duzină de stupi artificiali,
fiecare plin cu miere.
Sunt o țintă preferată
pentru urșii iubitori de miere.
Picăturile de la baza copacului
sunt doar o mostră a ceea ce atârnă deasupra.
Trebuie să se cațere dacă vrea mai mult.
Dar e prea greu.
Părăsește locul, înfometat.
Concurența pentru mult râvnita miere e acerbă.
De data asta, sosește o ursoaică cu puii ei.
Un pui e mult mai ușor
și are șanse mari să ajungă la stup.
Mama ar face bine să se dea deoparte,
de sub stupul de 200 kg care atârnă deasupra.
Puiului îi lipsește experiența,
dar compensează prin entuziasm.
Să stai cocoțat pe stupul plin de albine furioase
nu e cea mai bună metodă de a aduna mierea.
Nu prea sunt opțiuni.
Are noroc.
În sălbăticie, aceste albine își fac cuib în scorburi,
iar mierea lor e mult mai greu de cules.
În cele din urmă, stupul cade.
Planul e,
să mănânci repede și să fugi.
Blana groasă îi apără de înțepături.
Dar dacă-și vâră botul în stup,
vor da de necaz.
Pentru urși mierea e o sursă bogată în calorii,
de care au nevoie pentru a-și mări greutatea înainte de sosirea iernii.
Merită câteva înțepături.
Bunăstarea verii va dispărea în curând
și va face loc iernii aspre.
Sosește toamna
și pădurile își pun haina de un galben viu.
E semnalul că în curând temperaturile vor scădea
și hrana va fi din ce în ce mai puțină.
Animalele se grăbesc să-și facă rezerve pentru la iarnă.
Pe măsură ce vremea se răcește,
coțofenele și gaițele se luptă pentru semințele
căzute din tufișuri.
Nu prea mai au timp să adune cât au nevoie
înainte de revenirea iernii brutale.
Fiecare creatură din pădure e în alertă maximă.
Sosirea iernii poate fi bruscă.
În munții Urali din Rusia,
temperaturile coboară drastic.
Se apropie iarna.
Arțarii își pierd frunzele și începe perioada de rut,
iar locuitorii pădurilor caută fructe
înainte ca zăpada să le acopere.
Renii masculi au acum coarne impresionante
și sunt gata pentru perioada de rut sau sezonul de împerechere.
În timp ce renii sunt gata de luptă,
ursul e gata pentru hibernare.
Apropierea lui face ca renii să fugă,
departe de pericol.
Urșii mănâncă o mare varietate de hrană,
printre care iarbă, rădăcini,
pești, insecte și alte mamifere.
Fructele de pădure se umflă.
Când hrana e din belșug,
urșii solitari se tolerează reciproc.
Fiecare urs trebuie să adune suficiente kilograme
pentru a supraviețui celor șase luni de hibernare.
Plantele beneficiază și ele
de ospățul pe îndelete al urșilor.
Urșii nu digeră semințele.
E felul naturii de a planta pădurea.
Semințele sunt livrate învelite în îngrășământ.
Peste tot în Urali,
grupurile de elani masculi
fac o ultimă încercare de a-și atrage perechea
toamna fiind pe sfârșite.
Coarnele masculilor sunt cele mai mari dintre toate mamiferele
și se regenerează în fiecare an.
În cinci luni, pot crește cu 1,90 m
și cântări până la 30 kg.
E osul cu cea mai mare creștere de pe planetă.
Deși sunt în competiție,
păstrează o distanță respectabilă,
în loc să-și irosească energia înfruntându-se cu coarnele.
Când iarna sosește în Urali,
vine ca o valkirie.
Zăpada depusă în ținutul înghețat,
e însoțită de un sunet sinistru.
O scădere bruscă a temperaturii
face ca scoarța copacilor să crape și să pocnească,
și pădurea răsună de sunete ciudate.
Elanii trec ca niște umbre
printre copacii întunecați.
Înfruntă frigul...
și prădătorii.
Gerul tot mai intens,
face căutarea hranei dificilă pentru toate sălbăticiunile din Urali.
Lupii adulmecă prada
de la patru kilometri.
Dar elanii sunt și ei atenți,
folosindu-și propiile nasuri fine.
Deși lupii au rezistență și hotărâre
în urmărirea prăzii pe distanțe lungi,
pur și simplu nu pot ține pasul.
Din fericire, pot rezista fără hrană și o săptămână.
Pe durata iernii,
pădurile din Urali sunt îngropate în troiene
adânci și de trei metri.
Copacii îndură înghețul șase luni,
până când primăvara îi eliberează din ghearele iernii.
De secole,
uriașele păduri din Urali
au îndurat aceste ierni grele.
Mult mai recent,
au rezistat înaintării civilizației.
Uralii, această întindere de păduri străvechi,
sunt minunata coloană vertebrală a Rusiei sălbatice.
Și rămân invincibili.
Traducerea © Pogăru'